Давно тому назад, в городе Тифлизе, жил один богатый турок; много
<span>аллах дал ему золота, но дороже золота была ему единственная дочь </span>
<span>Магуль-Мегери: хороши звезды на небеси, но за звездами живут ангелы, и они </span>
<span>еще лучше, так и Магуль-Мегери была лучше всех девушек Тифлиза. Был также в </span>
<span>Тифлизе бедный Ашик-Кериб; пророк не дал ему ничего кроме высокого сердца - </span>
<span>и дара песен; играя на саазе (балалайка турец. ) и прославляя древних </span>
<span>витязей Туркестана, ходил он по свадьбам увеселять богатых и счастливых; - </span>
<span>на одной свадьбе он увидал Магуль-Мегери, и они полюбили друг друга. Мало </span>
<span>было надежды у бедного Ашик-Кериба получить ее руку - и он стал грустен, </span>
<span>как зимнее небо. </span>
<span>Вот раз он лежал в саду под виноградником и наконец заснул; в это </span>
<span>время шла мимо Магуль-Мегери с своими подругами; и одна из них, увидав </span>
<span>спящего ашика (балалаечник) , отстала и подошла к нему: "Что ты спишь под </span>
<span>виноградником, запела она, вставай, безумный, твоя газель идет мимо"; он </span>
<span>проснулся - девушка порхнула прочь, как птичка; Магуль-Мегери слышала ее </span>
<span>песню и стала ее бранить: "Если б ты знала, отвечала та, кому я пела эту </span>
<span>песню, ты бы меня поблагодарила: это твой Ашик-Кериб"; - "Веди меня к </span>
<span>нему", сказала Магуль-Мегери; - и они пошли. - Увидав его печальное лицо, </span>
<span>Магуль-Мегери стала его спрашивать и утешать; - "Как мне не грустить, </span>
<span>отвечал Ашик-Кериб, я тебя люблю - и ты никогда не будешь моею". - "Проси </span>
<span>мою руку у отца моего, говорила она, и отец мой сыграет нашу свадьбу на </span>
<span>свои деньги, и наградит меня столько, что нам вдвоем достанет". - "Хорошо, </span>
<span>отвечал он, положим, Аяк-Ага ничего не пожалеет для своей дочери; но кто </span>
<span>знает, что после ты не будешь меня упрекать в том, что я ничего не имел и </span>
<span>тебе всем обязан; - нет, милая Магуль-Мегери; я положил зарок на свою душу; </span>
<span>обещаюсь семь лет странствовать по свету и нажить себе богатство, либо </span>
<span>погибнуть в дальних пустынях; если ты согласна на это, то по истечении </span>
<span>срока будешь моею". - Она согласилась, но прибавила, что если в назначенный </span>
<span>день он не вернется, то она сделается женою Куршуд-бека, который давно уж </span>
<span>за нее сватается. </span>
<span>Пришел Ашик-Кериб к своей матери; взял на дорогу ее благословение, </span>
<span>поцеловал маленькую сестру, повесил через плечо сумку, оперся на посохстранничий и вышел из города Тифлиза. - И вот догоняет его всадник, - он </span>
<span>смотрит - это Куршуд-бек. - "Добрый путь, кричал ему бек, куда бы ты ни </span>
<span>шел, странник, я твой товарищ"; не рад был Ашик своему товарищу - но нечего </span>
<span>делать; - долго они шли вместе, - наконец завидели перед собою реку. Ни </span>
<span>моста, ни броду; - "плыви вперед, - сказал Куршуд-бек, - я за тобою </span>
<span>последую". Ашик сбросил верхнее платье и поплыл; - переправившись, глядь </span>
<span>назад - о горе! о всемогущий аллах! Куршуд-бек, взяв его одежды, ускакал </span>
<span>обратно в Тифлиз, только пыль вилась за ним змеею по гладкому полю.</span>
<span>Мати бідкалася, що побило всю городину, а хлопець після цієї пригоди надовго захворів. Довелося йти до знахарки. </span>
<span>Знахарка, викачуючи хворобу яйцем, здивувалася, потім стала па коліна перед хлопцем і сказала: "Краса безборонна і беззахисна у світі, а тобі її утверджувати... Іди..." </span>
<span>Поки дійшли додому, дитина була вже здорова. Серед сільських дітей він виявився найвправнішим, тому заздрісники м’ячик у нього відняли, а його прогнали. Мати, заклопотана роботою й нестатками, теж на нього накричала. От і блукав він самотою. </span>
<span>Уже став чередником. Дивний із нього пастух — не кричить, не галасує, худоба вся ціла, напасена. Тільки ні до кого, окрім як до берези, прихилитися. </span>
<span>Милувався красою лісових квітів, думав, як її зберегти. І вирішив поселити все це у своє серце. Тільки так сказав, розсунувся бузиновий кущ — і з нього вийшов дід Капуш, заввишки з лікоть, а борода в сім ліктів. Сказав, що чередник призначений йому в учні, що їх чекають великі справи. Чередник відповів, що не може кинути матір, що він любить її, навіть коли та його сварить. Капуш перестав насміхатися над хлопцем і сказав, що йому якраз і потрібні такі правдиві та вірні помічники. </span>
<span>Одного разу Капуш покликав чередника свистом, повів його на гірський шпиль, показав на зоряне небо і сказав, що все на землі залежить від небес, від життя сонця. І хай не боїться: мороку немає, є тільки недоступне, незвідане. </span>
<span>Відтоді чередник став ще задуманіший. Але жодної злої думки не було в його голові. Йому хотілося більше дізнатися про світ. </span>
<span>Несподівано з’явився Капуш і став розказувати про зелену книгу землі. Усі залежать від зерна: людина, звір, пташка. Краси людини без землі і краси землі без людини немає. Найвища радість людини — орати й сіяти. Сила кожного таїться в силі його душі. У лісі живуть Лісовики й Лісовки, Полісун — пастух вовків, у воді — Водяник. Земляні духи стережуть скарби землі. Літо — молода дівчина, а Зима — стара баба. Земля — найпривітніша людська домівка, і кращої не знайти. Чередник запитав, чому він усього цього не бачить, а Капуш відповів, що то через байдужість і недбальство. Треба вчитися спостерігати, все підмічати. </span>
<span>Забуяла нова весна, і Капуш розповів юнакові, яке зілля допомагає людині й худобі, а яке — шкодить. Учив, що світ тримається на любові й терпінні. А ще — думанні. </span>
<span>Мати сказала, що тепер хлопець має братися за плуга. Коли той рано виїхав у поле, все село сміялося — безголовий. Травень був без дощів: хто пізно посіяв, у того не вродило. А в нього вродило. </span>
<span>Наступного року із сіянням не спішив: знав за прикметами, що ще будуть морози. Знову в нього вродило, і всі в селі вирішили, що він знається з нечистою силою. Юнакові було кривдно за тупу й сліпу заздрість людей. </span>
<span>Влітку гроза знищила весь урожай, і юнак був дуже злий. Знову з’явився Капуш і сказав, що він — людина, повинен боротися, пізнавати, шукати правди у трьох коренях — у землі, у небі й у самому собі, в своїй душі. Хоче осідлати хмару, бути Планетником — хай спробує! Після зливи почалася спека, все горіло. Юнак вирішив викликати дощові хмари. І в нього це вийшло! </span>
<span>Планетник весь час працював — відводив зайву воду, садив дерева, сіяв, орав. Усе село по ньому звірялося. Умів усе — ковалював, шив, лікував худобу, дітям робив іграшки. І ніколи не ходив до корчми. </span>
<span>Над усе любив землю й хліборобство. І земля йому щиро відповідала тим же. Юнак усе думав, як йому осідлати хмару. Підкидав капелюха, прив’язував до чотирьох кінців хустинки камінець і спостерігав, як вони літають. </span>
<span>Вирішив пошити з полотна великий мішок, наповнити його вітром і політати. Але повітря не трималося, тому Планетник вирішив просмолити мішок. Ніхто й не здогадувався, що він готується до польоту. </span>
Настав березень. Подули сильні вітри, все висохло. Люди благали Планетника накликати дощу. І він прикликав.<span> Після того знову взялася спека. Надумав Планетник летіти, та люди його випередили. Прийшли й в усіх нещастях звинуватили. Ледь не вбили. </span>
<span>Пан наказав заарештувати Планетника. А на всіх людських обличчях одне — ненависть і нетерпець. Стара мати побивається з горя. Коли сторожа поснула, перед матір’ю розцвів нарцис і сказав, щоб вона відчинила двері холодної і випустила сина. Планетник взяв нарцис, мати його благословила, і він простився з нею — пішов ставати над громом. Серед ночі на горі спалахнуло вогнище. З вогню піднімалася куля. Задзвонили дзвони. Вдень Планетника шукали, але не знайшли. Чи в небо злетів, чи в землю запався — ніхто не знає. </span>
<span>Таку легенду розповіла Олена Булига. Коли мені тоскно, я згадую Планетника й чую, як у небі дзвонять дзвони</span>